Kristova Církev
je podobna krásnému stromu,
který ve svém stínu chrání dědice nebeského království.
Planeta Pravoslaví: Japonsko
Dar sv. Nikolaje
Nejsme zvyklí vidět Japonce na pravoslavné bohoslužbě.
Nejsme zvyklí slyšet známé písně v cizím jazyce.
Nejsme zvyklí hledět na texty modliteb zapsané hieroglyfy.
Co víme o zemi Vycházejícího slunce?
Co víme o lidech, kteří pod tímto sluncem pracují
a jsou známi jako nejpracovitější národ na světě?
O lidech, jichž předkové dávno přijali Pravoslaví?
Proč v zemi, kde není schvalováno oddělovat se od většinové společnosti,
si zvolili pravoslavnou víru?
Dnes je v Japonsku 69 chrámů a 30 tisíc věřících.
Přibližně stejné množství, jako bylo v časech sv. Nikolaje,
který založil Japonskou pravoslavnou církev.
Chakodate - chrám Vzkříšení Kristova
Tento chrám s velkými zvony
Japonci nazvali „Chrám bim bam“ (dle zvuku zvonů).
Je symbolem města Chakodate.
Každý rok sem přijíždí stovky tisíc turistů.
V libovolném stánku je zde možno zakoupit pohlednici s obrázkem chrámu.
Po celém městě jsou umístěny tabulky ukazující, jak se ke chrámu dostat.
V roce 1858 zde byl otevřen ruský konsulát
a přijelo sem 15 Rusů v čele s velvyslancem.
Mezi nimi byl lékař a kněz.
Zpočátku neměli, kde by se usadili.
Proto se museli usídlit v budově buddhistického chrámu nedaleko odsud.
Stávalo se, že v jednom konci chrámu probíhala buddhistická služba a na druhém konci pravoslavná.
Vznikaly kvůli tomu nepříjemnosti.
Proto v r. 1860 díky přičinění konsula
byl na tomto místě postaven pravoslavný chrám.
Požádali, aby sem z Ruska ke službě v tomto chrámu poslali nejen kněze, ale především kazatele
připraveného nést Japoncům slovo evangelia.
Tím se stal absolvent Peterburgské duchovní akademie jeromonach Nikolaj.
„Když jsem přijížděl do této země, snil jsem o svém Japonsku
V mých představách jsem ji viděl jako nevěstu,
která tu na mne čeká...
Roznese se tady zpráva o Kristu a vše se obnoví.“
Tenkrát jsem byl mlád a představoval jsem si, že zde čekají odevšad se scházející posluchači
a stanou se z nich ti, kteří budou následovat Boží slovo.
Nikolajovi nebylo ani 25 let. Cestování do Japonska bylo zdlouhavé a obtížné.
Mnich Nikolaj dorazil do Chakodate přes celou Sibiř.
Někdy na koni, jindy na lodi a tu zase pěšky dorazil k moři.
Minulý rok jsem byl na tom místě. Na podzim tam brzy začíná sněžit.
Cesta zamrzá. Proto Nikolaj nemohl pokračovat a celou zimu strávil v Nikolajevsku.
Až v červnu se dostal do Japonska.
Přijel do země, kde se hlásání křesťanství trestalo smrtí,
kde na cizince hleděli jako na zvířata.
Ke křesťanství se stavěli jako k sektě, jejímiž členy se mohli stát jen zločinci.
V první roky svého pobytu zde napsal sv. Nikolaj toto:
„Jen sám jediný Bůh ví, kolik trápení jsem zažil.
Svět, tělo i ďábel ze všech sil začali proti mně bojovat.“
Japonsko se natolik odlišovalo od představ, které o něm sv. Nikolaj měl,
že ruský kazatel velice brzy pochopil, že musí Japonsko začít studovat.
Pochopit kulturu, historii i jazyk.
A skrze to i duch země.
Především začal se studiem japonštiny, která se stala klíčem k srdci Japonců.
Bez toho by misionářská činnost nebyla možná.
První Japonec, který se stal pravoslavným, byl samuraj - nejvyšší kněz této šintoistické svatyně.
Pohrdal cizinci a nenáviděl jejich víru.
Šel za sv. Nikolajem s cílem zavraždit jej.
„Jste barbaři, přijíždíte obhlížet si naši zemi. Zvláště takoví jako ty jsou nebezpeční. Vaše víra je špatná,“ řekl.
Pochopte, Nikolaj byl velice vysokého vzrůstu - kolem dvou metrů,
kdežto Japonci byli malí - tenkrát asi 1,5 m.
Chodil v církevní říze. Pohled na něj tohoto samuraje velice rozčiloval.
Byl známým mistrem v zacházení s mečem a vyznával ideu uctívání císaře.
To je v podstatě princip: „Japonsko Japoncům.“
Nenáviděl nejen Rusy, Američany, Angličany, ale obecně nesnášel všechny cizince.
Měl zato, že Nikolaj šířením křesťanství chce Japonsko připravit o samostatnost.
A jednou tento samuraj vyzbrojený mečem vtrhl do pokoje k Nikolajovi
a řekl mu, že on jim v Japonsku hlásá kacířství a za to bude zabit.
Ruský kazatel se samuraje otázal, zda ví něco o Pravoslaví.
- „Jasně, že nevím,“ odvětil samuraj. - „Je rozumné hanit něco, co neznám?“ zeptal se Nikolaj.
„Nejdříve si o tom něco poslechni a potom si udělej názor.“
- „Tak povídej,“ zvolal samuraj neočekávaně.
A Nikolaj začal vyprávět. Samuraj ho zpočátku přerušoval otázkami,
ale pak utichnul. Posléze vytáhl papír a štětec a začal si zapisovat.
Samuraj pokračoval v setkáních s Nikolajem.
Při tom však pokračoval ve službě v šintoistické svatyni.
Teď ale za zvuku bubnů četl evangelium.
Četl je v čínštině. Japonský překlad ještě neexistoval.
Do Ruska Nikolaj napsal:
„Přichází ke mně jeden pohanský kněz studovat naši víru.
Pokud neochladne nebo nebude popraven za přijetí křesťanství, lze od něj hodně očekávat.“
V r. 1867 přijal samuraj s dvěma přáteli tajně křest, nikoliv v chrámu ale v Nikolajově pracovně.
Přijali při křtu jména: Pavel, Jan a Jakub.
Právě oni se stali prvními kazateli křesťanství v Japonsku
a zvláště v těch místech, kam sv. Nikolaj jakožto cizinec neměl přístup.
Samurajové byli prvními, kdo v Japonsku přijímali Pravoslaví.
Mělo to souvislost s tím, že po revoluci Mejdzi v r. 1868,
kdy byl svrhnut segun Tokugava a k vládě se dostal císař,
mnozí samurajové věrní segunovi museli utéci na sever.
Pravě tam se setkali se sv. Nikolajem.
V Pravoslaví nalezli nový smysl života a služby své zemi.
V této době se Japonsko zřeklo věkovité politiky izolace od zahraničí.
V zemi byl zrušen zákaz cizích náboženství.
Současní pravoslavní jsou pátou generací po těchto samurajích,
jimž sv. Nikolaj předal pravoslavnou víru.
Můj pradědeček byl samuraj.
Křest přijal od jednoho z učedníků sv. Nikolaje.
Poté se sám stal kazatelem. A jeho děti pokračovaly v rodinné tradici.
Japonci celkově mají velký zájem o ruskou hudbu a ruskou literaturu.
Je jim blízká ruská poezie. Japonské pravoslaví přišlo z Ruska
a bylo zde velice příznivé ovzduší pro jeho přijetí.
Kdežto západoevropské křesťanství vnímají Japonci jako příliš suché.
Dnes je Japonci staví k jakémukoliv náboženství dosti klidně.
Často jich vyznávají několik najednou: buddhismus, šintoismus, konfucianismus, křesťanství.
V každém z nich si nalézají něco pro sebe.
Svátek Siti-go-san Šintoistický chrám Mezdži-dzingu
Tento obřad sledoval i sv. Nikolaj.
Tento radostný podzimní svátek se jmenuje Siti go san.
To se překládá jako: sedm, pět a tři.
Právě tolik let mají mít jeho hlavní hrdinové,
chlapci a dívky, kteří přicházejí v tento den do chrámu,
aby si u šintoistických božstev vyprosili dlouhá léta života, zdraví a úspěch.
Když sv. Nikolaj začínal hlásat křesťanství v Japonsku, pokoušel se pochopit duchovní touhu japonského národa.
Chodil naslouchat buddhistickým mnichům, šintoistickým kněžím.
Přicházel na místa, kde je možno se setkat s prostými Japonci. Chtěl poznat, čím žije tento národ,
ke komu a jak se modlí.
V prvních letech, kdy začal Nikolaj studovat japonštinu, chodil dokonce do školy spolu s japonskými dětmi.
Jednou, když přišel do třídy, spatřil tam oznámení: „Vousatého cizince sem nepouštět.“
Pravoslavný kazatel se tak usilovně učil japonštině,
že učitelé často nevydrželi tak dlouho vyučovat.
Za osm let už jeromonach Nikolaj výborně hovořil japonsky a znal i literární japonštinu
Dějiny Japonska znal lépe než mnozí Japonci, jak sami uznávali.
Byl velice populární. Jednou se stal svědkem rozhovoru dvou rikšů.
Jeden z řidičů pravil: „Brzy budou všichni Japonci křesťany.“ - „Jak to?“ otázal se druhý.
- Kvůli tomu, aby po smrti byli v blaženosti. - Křesťané také ctí duše zemřelých? tázal se druhý.
- „Jistě. Tamhle se už 10 let staví chrám.“ To už to Nikolaj nevydržel a zapojil se do rozhovoru.
- „A Nikolaje jsi viděl?“ zeptal se řidiče. - „Jasně, že viděl.“
- „Jaký je?“ - „Trochu menší než ty. Nejsi mu vůbec podobný.“
- Řekni, jaký je to člověk? Dobrý? - Z téhle stránky ho neznám. Jen jsem ho vezl.
Tokio. Katedrální chrám Vzkříšení Kristova
Řidiči, kteří si povídali o Nikolajovi, hovořili právě o tomto chrámu v samém středu Tokia.
Koncem 19. století byl tento chrám nejvyšší budovou v Tokiu.
Dokonce vyšší než císařský palác.
Sláva této stavby se roznesla po Evropě i Americe ještě před jejím dokončením.
Japonci ho doposavad nazývají Nikolajovým chrámem.
Sv. Nikolaj se přestěhoval z Chakodate do Tokia, kde brzy otevřeli ruské vyslanectví.
Mnoho let mu trvalo shromažďování prostředků na vystavění tohoto chrámu.
V den vysvěcení tohoto chrámu, 8. 3. 1891, obyvatelé Tokia poprvé uslyšeli zvon na zvonici.
Poutníci se sem sjeli z celého Japonska, ale do chrámu vpustili pouze křesťany.
Takže kolem chrámu stálo shromáždění několika tisíc lidí. Tato událost měla stejný význam jako první křty v Chakodate.
Tento chrám přečkal strašné zemětřesení v r. 1923.
Tenkrát bylo prakticky celé město zničeno. V r. 1945 chrám natřeli černou barvou, aby jej ochránili před bombardováním.
A nyní zde stojí a je jednou z nejkrásnějších kamenných staveb města Tokio.
Ještě ze studentských dob si pamatuji na krásu kupole a pocit, že se jedná o něco velice ruského.
Před 25 lety jsem pro sebe hledala náboženství, která by byla pro moji duši. Nakonec jsem se dobrala k Pravoslaví.
Když jsem poprvé vstoupila do chrámu, zavládl ve mně podivuhodný klid, jako kdybych byla v lůně matky.
Pravoslavným věřícím jsem se stal, když mi bylo 32 let. Deset let jsem byl farníkem chrámu.
Náhle jsem spolu s některými dalšími věřícími pocítil, že se chci stát knězem a sloužit v tomto chrámu.
Byl jsem ženatý, měl jsem malé děti a život byl velice těžký. Chápal jsem, že kdybych odešel ze zaměstnání,
pracoval jsem ve velké společnosti, nebudeme mít z čeho žít. A tak jsem se rozhodl:
nejprve je potřeba zabezpečit rodinu, takže jsem deset let spořil peníze.
Japonsko, podobně jako Amerika, dosáhlo velmi vysoké ekonomické úrovně.
Zájmy se většinou soustřeďují do ekonomické oblasti. Tento problém už byl v dobách sv. Nikolaje.
který psal, že lidé v Japonsku jsou ponořeni do materiálního světa a považují ho za opravdový,
i když tento svět přichází a mizí jako přízrak.
Musím říci, že můj vztah k životu se po křtu změnil.
Dříve jsem vedl dosti nevázaný život. Avšak když jsem začal chodit do chrámu a uvěřil, stal jsem se jiným člověkem.
Nalezl jsem pokoj. Babička byla Ruska. V naší rodině jsou všichni pravoslavní.
Víte, chrám v Chakodate je první a nejstarší chrám v Japonsku. Byl postaven s ohledem na japonské tradice.
Na podlaze jsou koberce a polštáře. Když vstoupíte do chrámu, tak se zujete - jak je to v Japonsku zvykem.
To je velice japonské.
Každá doba má své vzory. Nedávno byly vydány deníky sv. Nikolaje
V Rusku byly publikovány v ruštině. Při četbě začínáš chápat, proč se lidé stávali pravoslavnými.
Většinou to byli ti, kdo měli možnost hovořit s duchovními.
Osoba kněze znamená mnoho.
Já jsem měl trochu jinou cestu.Dlouhé roky jsem hodně přemýšlel o náboženství a dospěl tím k závěru:
Nejlepší ze všech je Ruská pravoslavná církev. Vždyť ruské pravoslaví - to je láska.
Hlubokým dojmem na mne zapůsobilo učení o Trojici. Taková byla má osobní cesta.
Někdy však přicházejí do chrámu lidé, které potkaly těžkosti. A pak přichází na pomoc kněz.
Křesťanství nedává prostor zoufalství. Nakonec člověk přijímá křest...
V Japonsku jsou takové rodinné vztahy, že jeho příklad následují mnozí příbuzní.
Nebylo to jen ve vroucím přání ruského kazatele přinést slovo Boží do dalekého Japonska,
ale i v připravenosti Japonců přijmout zvěst a krásu Pravoslaví.
Mnohé součásti pravoslavného učení byly blízké a snadno pochopitelné jejich myšlení.
Je to např. péče o blízké, úcta ke starším, vzdávání cti zemřelým, je to mírnost a pokora.
Síla japonského pravoslaví tkvěla v tom, že jeho nositeli byli sami Japonci.
Pomáhali sv. Nikolajovi při překladu Písma svatého do japonštiny.
Až do konce svého života pracoval Nikolaj na překladu Písma svatého z církevní slovanštiny do japonštiny.
Nalezl slovo pro pojem „Pravoslaví“ - Sej-kjo - tj. pravé učení.
Jako první uvedl do japonštiny slovo „Bůh“ v křesťanském významu.
Na začátku bylo Slovo.
A slovo bylo u Boha.
A Slovo bylo Bůh.
To bylo na počátku u Boha.
Všechno skrze ně začalo být
Bez něho nic nezačalo být,
co začalo být.
V něm byl život
a život byl světlem lidí
a světlo ve tmě svítí
a tma je nepohltila.
Kjóto. Císařský palác
Nejobtížnější bylo hlásat Pravoslaví v Kjótu.
Bývalém hlavním městě Japonska, městě horlivě bránícím své tradice.
Přesto byl však získán pozemek pro chrám.
Stál sedm tisíc jenů. To byla v těch dobách ohromná suma.
Vynaložení takových peněz bylo však plně opodstatněné.
Pozemek byl vedle císařského paláce v nejlepší části města.
V den vysvěcení pravoslavného chrámu, 27. 1. 1903,
nesl se hlahol zvonu až k císaři.
Zrovna se ubíral se svým početným doprovodem na stanici, aby cestoval do Tokia.
Císař se zastavil a naslouchal. Tím, že si hlaholu zvonu všiml a nic k tomu neřekl,
schválil pravoslavný zvon v japonském starém hlavním městě.
Lidé zpívají slavnostní uvítání biskupa přicházejícího do chrámu (v řečtině).
Is polla eti ...
(Japonští zpěváci zpívají církevně slovansky hymnus k přesvaté Bohorodici.)
Ikony a zvony pro chrám byly dovezeny z Moskvy
Přičemž pouze ikonostas byl složen ve 30 bednách.
Japonští celníci pustili všechny církevní předměty zdarma.
Některé ikony se cestou poškodily.
Jejich restaurování se ujala japonská umělkyně.
Ta se posléze stala prvním japonským ikonografem.
Podnětem, který probudil pro můj zájem o Pravoslaví, se staly ikony, jež jsem spatřila v muzeu
Ohromily mne. Poté jsem se začala zajímat o pravoslavnou kulturu.
Začala jsem chodit do tohoto chrámu, abych se vyučila v pravoslavné víře.
Od pravoslavných vojenských zajatců, kteří jsou ve městě Kjóto... 9. května 1905.
Tato ikona Nikolaje Divotvorce byla chrámu v Kjótu darováno ruskými vojáky - zajatci
z vděčnosti za pomoc v době rusko-japonské války.
Sv. Nikolaj se postaral o založení společnosti pro duchovní útěchu vojenských zajatců.
Dostávali knihy, křížky, evangelia. Mohli psát dopisy příbuzným.
Navštěvovali je kněží hovořící rusky.
Můj pradědeček byl knězem a navštěvoval vojenské zajatce v době rusko-japonské války.
Sloužil pro ně liturgie. Když válka v r. 1905 skončila, doprovázel je do Ruska.
Zachovaly se jeho deníky. Velice bych si přál, aby byly vydány i v ruštině.
Můj pradědeček tam píše, kdo byli tito lidé a z jakých míst pocházeli.
Píše také o tom, že když je doprovázel do Ruska, při loučení plakali.
Víte, věřím, že právě díky modlitbám mého praděda jsem se stal věřícím.
Na tomto hřbitově je pochováno 89 našich vojáků.
Většina z nich jsou účastníci obrany port Artur.
Celkem je v Japonsku pochováno více než 400 příslušníků našeho národa,
kteří bojovali na frontě rusko-japonské války. O jejich hroby dnes pečují prostí Japonci.
Rozhodnutí zůstat v době rusko-japonské války v Japonsku přivedlo sv. Nikolaje do nelehkého dilematu
Prožíval strašnou krizi - jak se má zachovat?
Žehnat ve válce s Ruskem Japoncům? A nebo se modlit za vítězství své ruské vlasti?
Opustit vše, co zde celá desetiletí budoval, a vrátit se do Ruska?
Japonci očekávali jeho rozhodnutí. Při bohoslužbě nakonec prohlásil, že zůstává.
A vyzval k modlitbám za to, aby Hospodin navrátil ztracený mír.
Japonská vláda mlčky schválila jeho rozhodnutí a byla vydána vyhláška,
zaručující nedotknutelnost a ochranu jak osobě sv. Nikolaje, tak i celé Japonské pravoslavné církve.
Na poslední cestě doprovázely arcibiskupa Nikolaje tisíce Japonců
Pro tento den byla vydána vyhláška, povolující těm, kteří si přejí dostavit se na pohřeb, nejít do práce.
Mezi pohřebními květinami se objevil věnec od japonského císaře.
To byl v japonských dějinách jediný případ, kdy byla taková čest prokázána cizinci.
Japonci ostatně už dávno považovali sv. Nikolaje za svého člověka.
Po mnoha letech se japonští pravoslavní rozhodli přenést Nikolajovy ostatky do kaple u tokijského chrámu.
Místní úřady jim to však zakázaly. Odpověď byla tahle:
Sv. Nikolaj patří všemu japonskému lidu. A proto jakýkoliv Japonec - bez ohledu na to, jaké je víry, -
musí mít možnost přijít k jeho hrobu a poklonit se mu.
Sv. Nikolaj zemřel 16. února 1912. Je pochován v regionu Janaka.
Na jednom z nejstarších a největších tokijských hřbitovů.
V roce 1970 byl připočten ke sboru svatých pravoslavné církve.
„Až se podaří naroubovat tento národ na křesťanský strom, pak právě on přivede sem nejvyšší dobro,
takže bude jediné stádce a jeden pastýř. Ale to se bohužel stane až později.“
Tato slova patří sv. Nikolajovi. A mluví se jimi o Číně.
V Číně je zapovězeno hlásání křesťanství cizími misionáři. Oficiálně jsou zde zaregistrovány čtyři pravoslavné chrámy.
Nejsou v nich kněží. Věřící se modlí, jak umějí. Často podle magnetofonového záznamu.
Pro srovnání - uprostřed 20. století zde bylo více než sto pravoslavných chrámů.
Po revoluci v Rusku v r. 1917 se stala Čína druhou vlastí pro stovky tisíc Rusů.
Jenže příchod k moci komunistické strany a kulturní revoluce způsobily takovou ránu čínskému pravoslaví,
z níž se až doposavad nedokáže vzpamatovat.
Nyní jsme Hong Kongu - specifické administrativní oblasti Číny.
Zde mají vlastní zákonodárství a není zde zakázáno hlásání křesťanství cizími misionáři.
V sedmém patře této budově je řecký chrám Konstantinopolského patriarchátu.
Není to zde před nikým ukryto. Pozemky jsou zde tak drahé, že je jednodušší získat kancelářské prostory,
než zakoupit pozemek a postavit samostatný chrám.
Dokud pravoslavní Rusové neměli vlastní chrám, několik let konali bohoslužby právě zde.
Celkový počet pravoslavných křesťanů v Hong Kongu nepřesahuje 500 lidí.
Nesmíme však zapomínat, co praví Ježíš v Bibli: „Tam, kde jsou dva nebo tři shromážděni v mém jménu,
tam jsem já uprostřed nich.“ Tak je to i s námi. Ačkoliv nás není mnoho, chceme být kváskem,
které prokvasí veškeré těsto, aby se z něj stal chléb. Nelze hovořit o pravoslaví v této zemi a nevzpomenout
čínské mučedníky, kteří dali život za víru v Krista. To jsou zde naši ochránci.
Ti všichni byli zabiti v r. 1900 v době povstání.
V podstatě to byla vzpoura Číňanů proti cizozemskému obyvatelstvu v zemi.
Vzpoura, která přešla do protikřesťanských pogromů.
Mezi těmi, kteří byli zabiti v době povstání, byl můj pradědeček. Jeho synu, tj. mému dědečkovi, bylo 12 let.
Dědeček pak odjel učit se do Moskvy. A když se vrátil do vlasti, stal se biskupem v pravoslavném chrámě.
Po jeho smrti v prosinci 1964 byl uzavřen pravoslavný chrám v Šanghaji.
Neustále cítím ve své duši toto spojení. Cítím, že moji předci dali své životy, aby pravoslaví v Číně neskončilo.
Má-li člověk víru, bude mít i naději. Tak to chápu.
V druhém patře tohoto mrakodrapu je chrám bratrstva svatých apoštolů Petra a Pavla (Moskevského patriarchátu).
Byl zřízen v r. 2004, aby napomáhal při obnově Čínské autonomní pravoslavné církve.
Nachází se v této civilní budově ze stejného důvodu jako řecký chrám. Píď země zde stojí celé jmění.
Budovat zde samostatný chrám je nedosažitelný komfort.
Každou neděli je zde bohoslužba. Každou neděli sem přicházejí věřící.
Na bohoslužby se sem chodí modlit bez omezení jak ruští občané, stejně jako občané Hong Kongu
i občané jiných zemí. Dojíždějí sem i ti, pro něž je to nejbližší příležitost, kde se mohou
účastnit se bohoslužeb, vyzpovídat se, obdržet svaté přijímání či se pokřtít.
(Zběžný překlad. Jen pro povšechné seznámení se s obsahem filmu. Díky za pochopení.)